Městská knihovna Neratovice

Neratovice žíjí 2021

Literární a výtvarná soutěž na téma

Klimatické změny a my

Neratovice žijí 2021: Literární a výtvarná soutěž na téma Klimatické změny a my

Texty a výtvarné práce ze soutěže

Vydala Městská knihovna Neratovice, příspěvková organizace
nám. Republiky 1399, 277 11 Neratovice

Dílo (Městská knihovna Neratovice: Neratovice žijí 2021), vydané Městskou knihovnou Neratovice je vázáno autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka, tiráž a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna Neratovice, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze z 6. 5. 2022

ISBN 978-80-11-01401-8 (pdf)
ISBN 978-80-11-01402-5 (ePub)

Soupis účastníků a jejich prací

Literární práce

Próza

Věra Froňková, 81 let, autobiografické vyprávění

Renáta Horká, 48 let, esej „Klimatické změny ve světě“

Regina Krchňáková, 54 let, črta „Opravdu ne“ a úvaha „Nová esence života“

Jan Parolek, 29 let, povídka „My a klimatická změna“ (vítěz kategorie)

Josefa Růžičková, 79 let, fejeton „Za osvěžením do lesa“

Publicistika

Adéla Sobotková, 17 let, publicistický fejeton „Jak se máš, Země?“ (vítěz kategorie)

Poezie

Tomáš Choura, 46 let, básně „Křídlo zlámané“ a „Venušane, Venušane, Venušane...“

Regina Krchňáková, 54 let, báseň „Nejvyšší hodnota Život“

Milan Masák, 55 let, báseň „Ekosex“

Kateřina Pilařová, 37 let, báseň „Tak otevři oči a bojuj“

Michaela Šedinová, 22 let, soubor básní „Pokrytec“, „Volám“, „Pamatuješ“, „Možná, kterého se bojím“, „Lesní štěstí“ (vítěz kategorie)

Komiks

Filip Cúth, 6 let, komiksová reportáž „Jak to vypadá na Balkáně? aneb ekologické hrozby na dovolené očima Filipa“ (vítěz ka tegorie )

Výtvarné práce

Regina Krchňáková, 54 let, kresba „Záchrana modré planety“ (ocenění v kategorii dospělí)

Josefa Růžičková, 79 let, kresba “U vyschlé kašny” (ocenění v kategorii dospělí)

Žáci 6. a 7. tříd ZŠ Ing. M. Plesingera – Božinova Neratovice pod vedením Miloslavy Vaňkové:

Vendula Bicanová

Klára Bonaventurová

Anastazie Džuhanová (vítěz v kategorii děti)

Jaroslav Gránský

Vojta Güllich

Lukáš Kohoutek

Eliška Korpová

Stela Kubíčková

Klára Kunešová

Rozálie Mindeková

Unurzaya Munkhbayar

Síta Pelejová

Šimon Piškule

Jan Síkora

Kateřina Soukupová

Lucie Stanko

Daniel Vierebl

Literární práce

Věra Froňková: autobiografické vyprávění

Jsem již starší ročník, začínají mne trápit různé neduhy, jako např. vysoký tlak, artróza apod. Po operaci zhoubného nádoru a prodělané chemoterapii jsem začala být opravdu špatná a ještě ten kovid. Také mi odešel na věčnost životní partner. Málo jsem chodila, začaly mi tuhnout nohy. No začalo to být se mnou kritické. Ještě jsem se rozhodla, že se přestěhuji k dceři. Bylo to hodně krušné, ale povedlo se mi sehnat malý byteček. V Neratovicích jsem před 30-ti lety bydlela a má zde ještě nějaké známé z dřívějška.

Moje nejlepší kamarádka z mládí bydlí již asi 10 let v Mlékojedech. Tam se mi líbí příroda a hlavně jezero. Zakoupila jsem si na koupání matračku a větší batoh na věci. Na kole již nemohu jezdit, tak jsem v létě vyrážela do Mlékojed pěšky. Cesta k vodě mi trvala mým pomalým tempem skoro 2 hodiny. Vzala jsem si s sebou malé rádio, čtení a velkou svačinu. Na pláži jsem byla vždy první. Na dece na zemi nemohu sedět, kdo by mne zvedl? Nemám být na sluníčku, tak jsem obsadila lavičku pod střechou. Když otevřeli restauraci, dala jsem si nafouknout matračku a po poledni již jsem byla ve vodě. Někdy též za mnou přijely na kolech přítelkyně anebo jsem se též bavila s cizími lidmi, když si ke mně přisedli, den mi uběhl v krásné pohodě. I jsem si sjednala doprovod na výlet po jezeře na šlapacím člunu. Zatelefonovala jsem známému, jestli má volno a přijel za mnou k jezeru, že ho zvu na výlet. Z projížďky byl opravdu paf – jak řekl, že to nikdy nezažil.

Škoda, že je již podzim. Dobře jsem se přes léto rozchodila, teď začíná být chladno, procházky k Labi již nejsou tak aktuelní. Již se těším na jaro, kdy všechno kvete a venku je tak krásně.

Renáta Horká: Klimatické změny ve světě

Klimatická změna je významná změna povětrnostních poměrů. Je způsobena změnami slunečního záření, které dopadá na Zemi, změnami deskové tektoniky, sopečné erupce a dále globálního oteplování, které se projevuje táním ledovců, vzestupem hladiny oceánů. Ledovce tají neuvěřitelnou rychlostí, oceány stoupají a zaplavují pevninu. Např. italské město Benátky se už skoro „potápí“.

Za několik desítek let bude pod vodou celá planeta.

Změna klimatu je změna dlouhodobá. Teploty ovzduší stoupají. Střední Evropa již nepatří mezi mírné pásmo, ale mezi subtropy. I zimy jsou mírnější než bývaly. Ze zimy přichází rovnou léto, jakoby jaro ani neexistovalo.

Probíhají neustálá sledování klimatických změn, to mají na starosti hydrometeorologické stanice na celém světě.

Nedávno sněžilo v Řecku, ve Španělsku a v Brazílii.

Nyní se budu chvíli věnovat sopečným erupcím.

Sopka Vesuv je aktivní stratovulkán na Apeninském poloostrově v Itálii, 10 km od města Neapole. Je to nejznámější sopka světa, roku 79 „pohřbila“ město Pompeje. Starými Římany a Řeky byla sopka zasvěcená Heraklovi. Celkem zažil Vesuv celkem 36 erupcí, poslední v roce 1944.

Největší evropská činná sopka Etna leží na italské Sicílii a měří přes 3300 metrů. Od počátku tisíciletí je velmi aktivní, od roku 2000 nepřetržitě. V letech 2002-2003 došlo k nejsilnější erupci za 150 let, která si vyžádala 77 obětí.

19. září 2021 došlo k erupci sopky Cumbre Vieja na španělském ostrově La Palma, který patří mezi jeden z Kanárských ostrovů. Sopka chrlila lávu několika proudy, rychlostí 700 metrů za hodinu. Jsou obavy z kontaminace podzemních vod a vzduchu toxickými plyny. Láva se blížila k moři, kde způsobila páru a výpar nebezpečných plynů. Erupce nastala poprvé za 50 let. 5000 obyvatel bylo evakuováno, naštěstí nedošlo k úmrtí, ale bylo poškozeno velké množství domů a půdy.

26. prosince 2004 zasáhla Thajsko vlna tsunami, způsobená podmořským zemětřesením o síle 9,0 stupňů Richterovy škály. Vlna tsunami vznikla v Indickém oceánu západně od Sumatry. Toto tsunami je považováno za největší přírodní katastrofu moderní historie. Obětí bylo přes 220 000.

11. března 2011 zasáhlo Japonsko zemětřesení spojené s tsunami a poškodilo jadernou elektrárnu ve Fukušimě. Z elektrárny unikala radiace a kontaminovala oceán. Tsunami v Japonsku je považováno za největší přírodní katastrofu v dějinách této ostrovní země. Obětí bylo 14 300, pohřešovaných 11 900.

24. června 2021 zasáhlo velmi silné tornádo jižní Moravu. Tornádo bylo spojené s extrémní bouří a krupobitím a prohnalo se Moravskou Novou Vsí, Mikulčicemi, obcemi Hrušky a Lužice během deseti minut a nechalo po sobě spoušť. 1200 budov bylo poškozeno, přes 100 domů bylo určeno k demolici. Zvedla se velká solidarita mezi občany celé republiky. Na tornáda nejsme v České republice zvyklí, známe je spíše ze zpráv ze Spojených států amerických.

27.září 2021 došlo na Krétě k velmi silnému zemětřesení. Paradoxem je, že se obětí stal muž, který opravoval kostel.

Budeme si tedy muset zvykat, že si s námi příroda bude zahrávat tak, jak se jí „zlíbí“.

Největším znečišťovatelem ovzduší v České republice je Spolana Neratovice, která „vypouští“ karcinogenní látky, které způsobují rakovinu. Karcinomů všech druhů přibývá nejen v Neratovicích, ale ve všech jiných krajích se špatným ovzduším, např. v Ostravsko- Karvinském kraji. Občanům Neratovic bylo sděleno, že chemička Spolana je pod kontrolou polských a německých odborníků. Opak je však pravdou. V roce 2020 byl vyhlášen chemický poplach kvůli úniku chlóru. Doufám, že práce ve Spolaně bude nakonec úplně skončena, abychom mohli žít v lepším životním prostředí.

Regina Krchňáková: Opravdu ne

Rychleji už to nešlo. Opravdu ne! Život byl zběsilou jízdou, čmouhou bez obrysů a jasných barev.

Hlučněji už to nešlo. Opravdu ne! Život se naplnil hlomozem po okraj. Drtil a nesmělé výhonky ticha v nás umlčel.

Bezohledněji už to nešlo. Opravdu ne! Životu jsme se vysmívali, moc nám vzala oči a potemněla rozum. Pokora ze slovníku vyklouzla a nikdo ji nepostrádal.

Lehkomyslněji už to nešlo. Opravdu ne! Života jsme brali na dluh. Drancovali, pustošili, vysávali a za nic, vůbec za nic se nestyděli.

Svět se zastavil. Muselo to tak být. Čekal až příliš dlouho. Jediný pevný bod jsme my sami. Je čas myslet na návrat. Následovat příklad Země. Zastavit se, ztišit mysl a s upřímností hledat jiné, lepší cesty. Prosit o ještě jednu příležitost.

Regina Krchňáková: Nová esence života

Říkám si, kolik síly má jedna neviditelná potvůrka, když se jí podařilo zastavit leteckou dopravu, zavřít nákupní centra, zavést domácí výuku, vybílit hospody a znehybnit čas. Stalo se to, co bylo pro celý svět nepředstavitelné. Obestřelo nás ticho, které se nedalo přeslechnout a ignorovat. Na jednu stranu paralyzovaní, na druhou nakopnutí se silným impulsem k činnosti. Nikoli té vnější, ale uvnitř nás.

Zastavení muselo přijít zvenčí. Ačkoli má člověk přívlastek rozumný, moudrý, vzdělaný, k hluboké změně sám odvahu nemá. Transformace je vždycky spojená s bolestí a on nechce trpět a udělá všechno pro to, aby se jí vyhnul. Člověk věděl, že vlak, do kterého nasedl stále zrychluje tempo, stává se neovladatelným a bylo jasné, že jediný cíl, který nemůže minout, je hluboká propast nenávratna. Pozdě však pochopil, že to byl on sám, kdo odmontoval brzdy v bláhové snaze dojet dál. A když vlak zprudka zastavil, vyjel ze starých kolejí, člověk byl otřesený, omráčený, bolavý a plný strachu. Viděl slepou uličku, kam se celá ta léta ubíral. Zároveň však přišla příležitost postavit koleje nové s vírou, že tentokrát nabereme jako lidstvo jiný, dobrý směr. Matka Příroda musela udělat to, co by udělala každá dobrá máma, která chce pro svého potomka to nejlepší. Musela nastavit hranice. Ona jediná ví, jak jít životem v rovnováze, harmonii a pokoře. A my jsme tu proto, abychom se to od ní učili i za cenu pohlavků a kopanců. Na otázku, jestli tohle všechno bylo nevyhnutelné, je jednoznačná odpověď. Bylo. Příroda tolikrát naznačovala, prosila, sténala pod naší bezohledností, ale my se chovali jako furianti, kteří mají vše pod kontrolou s razítkem všemohoucnosti a všemocnosti. A tak jí nezbylo, než nás chytit za flígr a mocně s námi zatřást, abychom to pocítili na vlastní kůži a duši. Ztratili jsme své zdraví, své blízké, své jistoty, svou vnější svobodu. Najednou se smysl našeho Bytí, tak silně ukotvený v materiálnu, zachvěl na svém piedestalu. Zjistili jsme, že není kolem nás, ale hlavně v nás nic, co by nám poskytlo oporu. Byl to tanec na rozpálené střeše, balancování na tenké niti, tápání ve tmě. Situace nová, dosud nepoznaná nám vzala vítr z plachet a my stáli uprostřed jezera strachu bez hnutí těla i mysli. Najednou tu byly odpovědi na otázky, které jsme si nikdy nekladli. Atakovaly nás, dotíraly a my jim nakonec museli dopřát sluchu. Náš životní prostor se natolik zmenšil a uzavřel, že nezbylo téměř nic, co by odvádělo naši pozornost. Ta zůstala v nás, aby zkoumala vnitřní krajinu, kde se ocitla u mnohých poprvé. Znala řecké ostrovy, Italské Dolomity, ale vnitřní prostor nás samých byl velkou neznámou. Byla tu šance chytit ticho za pačesy, uvnitřnit se, zahnízdit se v sobě, nechat volně plynout myšlenky, aby se mohly svobodně projevit. Jen do svatyně vlastní duše jsme mohli vstoupit bez roušky, očkování, testů na covid. Už jsme se nemohli vymlouvat, že nemáme čas na sebe, své blízké, na věci tak dlouho odkládané. Vlastně jediné, co jsme měli, byl právě čas a uvědomění, bez kolika věcí, činností, lákadel života se obejdeme. Covid nás katapultoval do našeho nitra a vrátil nás do lůna přírody. Jen v těchto místech bylo bezpečno. Stejně jako válka nám i tento virus dal tvrdou lekci zpřítomnění. V minulosti, kam má vlastní zkušenost dosáhne, nebylo období, kdy bychom měli plány maximálně na týden, kdy bychom byli tak pružní, schopní změn ze dne na den. Přitlačilo nás to žít v přítomnosti, protože budoucnost byla jen v rozpitých obrysech jako impresionistický obraz a měnila se jako kresby v krasohledu. Jednoduše nebyla jiná volba než žít tady a teď. Pokud jsme si chtěli uchovat psychické zdraví, museli jsme přijmout vše, co k nám přicházelo v jisté rovině klidu a pokory. Byla to tvrdá životní lekce, kterou pravděpodobně naše generace už nikdy nezažije. Co kdybychom si jednou dali dárek, který nejde koupit, zabalit a převázat mašličkou? Dárek, který stojí víc úsilí než jen zadat pin naší platební karty. Zkusme nasát novou esenci života a dotknout se Toho, co nás přesahuje. Možná právě v tom nalezneme to, co jsme chtěli přehlédnout, zabalit do pozlátka materie, abychom mohli jít snadnější cestou. Ztratili jsme hodně, ale hodně i získali. Osud dává spravedlivě a rovnovážně na misky vah. Dostali jsme příležitost ke změně a přeskládání žebříčku hodnot. Zpomalili jsme a náš život už nebyl jen rozmazaná šmouha, ale dostal konkrétní obrysy. Jak tuto příležitost uchopíme jako lidstvo, ukáže teprve perspektiva dálky. Ukáže to čas, který se opatrnými pomalými krůčky zase rozchází a ví, že nám musí jít příkladem, abychom se opět nerozběhli v šíleném smrtícím tempu. Naděje a víra umírá poslední, snad se staneme moudrými a nenecháme tyto naše dvě průvodkyně životem umřít. Člověk by neměl s hozenou rukavicí hazardovat. Nikdy nemá jistotu, že šance, kterou dostal, není šancí poslední.

Jan Parolek: My a klimatická změna

"První, co mi Klimatická změna vzala, byl můj počítač, když tsunami smetla Taiwanskou oblast ČLR a ze světa zmizely procesory. Aspoň budu mít víc času na skutečný svět, myslel jsem si. Ale skutečný svět brzy přestal být místem, na které by si kdokoli normální chtěl udělat čas."

- Vlastimil Nguyen, About Da World, Liberecké fragmenty, verze 2b (apokryfní), svitek 1

Cestoval jsem tehdy docela sám. Není to tak riskantní, jak by si jeden mohl myslet. Specializuji se na drobné zboží, které unesu snadno bez pomoci zvířat. Bez břemene karavany se můžu docela dobře schovat, takže mě nikdo neohrozí. Také je to samozřejmě levnější.

Bylo to zhruba někde na Vysočině. Není to tam zdaleka tak hrozné, jak si spousta lidí myslí. Lesy jsou většinou mrtvé, ano, ale obnovují se. Částečně snad přirozeně, částečně díky ekofašistům.

Cože, vy je neznáte? Nikdy vás rodiče před spaním nestrašili historkami o- Nevadí, hned se všechno dozvíte. Jak jsem říkal, na Vysočině se pořád najdou pouštní oblasti, které občas přecházejí do stepi, ale taky tam přibývá poměrně hlubokých lesů. Je trochu dilema, kudy cestovat. Na otevřených prostranstvích snadno vidíte, jestli se k vám někdo blíží, jenže jste sami všem na očích. V lesích se můžete lépe ukrýt, ale zároveň musíte být mnohem opatrnější, abyste nebyli přepadeni ze zálohy. Většinou se snažím cestovat spíš otevřenou krajinou a k lesům se přibližovat až na večer, když není tak dovře vidět, a trávit v nich noci.

Přesně takhle jsem se prodíral dlouhými stíny při západu slunce, poněkud nevýhodně západním směrem, ale jinak to nešlo, když ta věc spadla z nebe. Nemusíte se na mě tak dívat, není to úplně neobvyklé. Na orbitu zůstaly viset tisíce satelitů Amazon Starlinku, když byl Musk 3 smazán během Druhé americké občanské války. To ví každý. Byly plné zboží. Někteří lidé ve Městech se snaží se do nich nahekovat a stáhnout je k sobě dolů, ale co jsem slyšel, zatím se to nikomu nepodařilo. Čas od času se ale prostě některý z nich pustí a jde k zemi. Možná je tak naprogramovaný, možná náhodou, nevím. Někdy se rozbije, někdy vystřelí padák. Tenhle vystřelil padák a snášel se, jako oranžový květ v zapadajícím slunci, severně ode mě. Bylo těžké odhadnout, jak daleko. Nikdy jsem to takhle na vlastní oči neviděl a netušil jsem, jak je velký. Bylo ale jasné, že je to dosažitelná vzdálenost. Nemohl jsem si takovouhle drahocennost přece nechat ujít.

Zrychlil jsem tedy krok, ačkoliv už byl večer, vnořil se do blízkého lesíku a pokračoval, dokud bylo vidět na cestu a dokud jsem ještě byl schopný aspoň plést nohama. Když jsem byl už moc unavený a padla opravdu tma, utábořil jsem se. Potmě bych koneckonců mohl kapsli minout. Založil jsem své lůžko svědomitě a bezpečně, ale udělal jsem chybu právě v tom, že jsem šel tak dlouho do noci. Vybral jsem si sice bezpečné skryté místo na přespání, ale když přišlo ráno a já začal s průzkumem okolí, abych lokalizoval zásilku a došel pro ni, objevila se mimořádně nemilá věc - okolo mě se rozprostíral tábor ekofašistů!

Je na čase vysvětlit, o koho jde. Nejjednodušeji řečeno jsou to obětníci Klimatické změny. Vznikli někdy v době Kolapsu, a postupem let, se zhoršující se situací, se stávali stále divočejšími a radikálnějšími. Všichni víme, že klimatickou změnu způsobily hříchy našich předků, především Spalovací výroba a Spalovací doprava. Dnes se těmto hříchům, a s nimi spojenými věcmi vyhýbáme. Ekofašisti (nevím, odkud se to slovo vzalo) to ale vzali mnohem dál.

Není hodně těch, kteří by se podrobně vyznali v jejich zvycích, protože oni s lidmi mimo svou víru nekomunikují, neobchodují, dokonce samotný obchod považují za hřích, jsou hodně agresivní a v posledních letech prý dokonce dobyvační, s tím, jak roste cena střelných zbraní. To, co o nich vím, jsou tedy jenom obecné informace, odvozené z pozorování, z vyprávění jejich zajatců, kterým se podařilo uniknout, nebo z vyprávění těch ekofašistů, které se naopak podařilo zajmout ostatním. Prý se občas stane i to, že nějaký ekofašista svou víru tváří v tvář luxusu Měst opustí, ale nikdy jsem nikoho takového nepotkal. A dnes už se do Měst často nedostane ani normální, slušný člověk, natožpak ekofašista...

V zásadě jde říci, že základním prvkem ekofašismu je nenávist k lidstvu a k sobě samému a snaha nějakým způsobem odčinit škody, které vyvolaly Klimatickou změnu, nebo dokonce přispět k jejímu zvrácení. Vědomí, že hříchy našich předků zničily Planetu a vypustily Klimatickou změnu u ekofašistů není prostě výzvou k jinému životu, jak ho vnímáme my ostatní, ale přímo dokladem, že lidstvo jako celek je chyba, slepá vývojová větev zvířecí říše, odchylka, která se vymkla kontrole. Ekofašisté nevěří, že je možné proměnit fungování naší společnosti a udržet v chodu Města, tu představu považují za v lepším případě bláznovství, v horším případě za zakuklené Spalování. Neustále a s velkou pečlivostí ze svého života odstraňují všechno, co by připomínalo Města a když můžou, útočí na ty, kdo jim Města připomínají - což je úplně kdokoliv další.

Takže samozřejmě nemají naprosto žádnou elektroniku, ale většinou ani mechaniku, máloco kovového - s výraznou výjimkou zbraní. Představa Pokroku je jim odporná, naopak usilují o cestu zpátky. Jejich ideálem je, že člověk zase splyne se zvířecí říší, nebo pokud možno postupně úplně vyhyne a tak zaplatí za to, co planetě udělal. Ekofašisti se snaží co nejvíc omezit svoje dopady na přírodu, ve které se nacházejí: staví si jen ty nejlehčí přístřešky, a nikdy nic permanentního. Pokud můžou, vysazují stromy. Oheň rozdělávají, jenom když není zbytí a většinou se snaží se obejít bez něho. Samozřejmě neprovozují zemědělství, ale ani lov. Někdy jedí zvířata, která sama uhynula, ale většinou vůbec nejedí maso - tedy, ne zvířecí.

Ano, lidi jedí. Říkají, že člověk je jediné zvíře, které nese na sobě vinu a jako jediné si tedy zaslouží smrt.

I z těchhle kusých informací určitě chápete, že potkat se s ekofašisty není nic příjemného. Mohl jsem tedy jen děkovat Bohu a svým autdórovým schopnostem, že na mě nepřišli. Když říkám, že jsem se probudil v jejich táboře, je třeba mít na paměti, že tábor ekofašistů je hodně řídce rozprostřená síť jednotlivých lidí nebo rodin. Cestují hodně rozptýlení, aby nebylo tak snadné je přepadnout a také aby tolik nezatěžovali zemi tím, že by po ní procházeli ve velkém množství přes úzkou oblast. Já vím, je to bláznivé - ale těžko se s nimi dohadovat.

Přemýšlel jsem tedy, co si počnu. Jako nejrozumnější se mi jevilo čekat, až odejdou. Na druhou stranu, museli přijít někdy v noci. To mohlo znamenat, že se na daném místě zdrží déle, než budu schopen v úkrytu vydržet. Měl jsem samozřejmě zásobu vody i chleba na několik dnů, ale ani to by nemuselo stačit, a navíc jsem musel počítat s další cestou skrz nepřívětivou krajinu, kde nebude možné doplnit své zdroje.

Potom do mého rozhodování vstoupil další faktor - Ekofašisti zasedli k poradě. Jejich jazyk se od našeho už docela liší, ale pořád jde snadno poznat, že vzešli ze stejného národa jako my a tak se dalo docela dobře poznat, o čem mluví - zvlášť pro mě, která jsme na všelijakou cizinu zvyklý a cestoval jsem i na Slovensko a do Slezska. Usadili se v poradním kruhu nedaleko od mého úkrytu a tak jsem je měl jako na dlani. Ekofašisti chodí skoro nazí. Občas někteří používají nalezené nebo zděděné oblečení, ale to většinou jenom v zimě. Nejspíš se někdy myjí, ale určitě ne mýdlem. Vlasy mají často dlouhé, zacuchané do dlouhých tlustých chuchvalců, často úmyslně slepené blátem. Stejně tak vousy, pokud jde o muže. Naproti tomu někteří jiní, zvlášť ženy, si hlavy holí. Kvůli tomu všemu vypadají děsivě, úplně jako Migranti.

Dřepěli tam v kruhu, v rukou zbraně, a hádali se. Problémem zjevně bylo, že zatímco na v podstatě všechny myslitelné situace mají nějaká pravidla, pády zásilek z nebe jsou tak vzácné, že si nebyli jistí, co smějí, nebo co by bylo nejlepší udělat.

"Je to pozůstatek dřívějšího Spalování," prohlásil pevně jeden starý ekofašista, s dlouhými šedivými vlasy a vousy až po pás. I přes všechnu špínu a opálení ze slunce bylo na jeho kůži vidět popáleniny od bomb z válek po Kolapsu. "Je to ohavnost a musíme ji zničit," prohlašoval.

"Ale spadla z nebe," namítal jiný, docela mladý, černovlasý, vyzáblý tak, že vypadal skoro jako chlupatý tmavý kostlivec. "Bez motoru," dodával. "Je čistá."

"Nemůže být čistá!" vykřikl stařec a souhlasně se k němu přidalo několik dalších ekofašistů.

"Nezáleží přeci na tom, jestli při poslední části svojí cesty ta věc použila motor, nebo ne," hněvivě mladíkovi oponovala žena s oholenou hlavou. "Je to produkt Spalování, od začátku do konce zcela špinavý. Jeho výroba, smysl jeho užití, způsob, jakým se dostal tam nahoru - to všechno probudilo 'Změnu, to všechno je naprosto jasně odsouzeníhodné."

"No dobrá," přiznal tmavovlasý. "Ale prospějeme Planetě, když to zničíme?"

"Směrnice mluví jasně!" vyštěkl stařec.

"Mluví ale správně?" nedal se mladík. "Co když tím naopak uškodíme? Neslyšeli jste o Ústí en el?"

Stařec si pohrdlivě odfrkl.

"To jsou jenom zkazky," mávla pohrdlivě rukou žena. "Fejkňůsy, co nás mají odvést z pravé cesty."

"Vždyť ani nevíme, co v tom je," stál si na svém mladík. "Je to v pevném kovovém obalu. Co když to otevřeme, rozbijeme, a zjistíme, že to byla Chemie? Pak jsme zranili Planetu, a ještě k tomu zbytečně."

"Zbytečně, zbytečně," vrčela ta ženská. "Ty máš hlavně starost, abychom nezahodili něco, co by se dalo použít, co? Abychom si náhodou nenechali ujít příležitost, jak si trošku zjednodušit život, co? Trošku si udělat pohodlíčko na úkor přírody?" postupně se dostávala do ráže a ke konci už skoro křičela.

"Ty věci už byly vyrobeny!" oponoval jí ten kluk neméně agresivním tónem. "Už svojí stopu udělaly! Je to úplně jedno! A můžou nám pomoci. Všimli jste, když jsme posledně čistili krajinu, že po nás skoro nikdo nestřílel? Lidem mimo Město docházejí zbraně. Musíme teď být chytří! Takováhle zásilka - kdo ví, co v ní bude? Třeba efpatnáctka z amazonu s doručením přes noc? Může nám to dát rozhodující výhodu, postupně úplně vyčístíme krajinu od lidí, Města se pak samo zadusí. Potom už nebudou potřeba nic dělat, všude bude příroda, a my s ní splyneme."

Všichni ekofašisti chvíli mlčeli a přemýšleli o tom.

"Mně se to nelíbí," promluvil pak zase ten stařík, ale zněl trochu zamyšleně. "Moc mi to připomíná transhumanismus. To je blud. Ty bys chtěl použít produkty Spalování, abys bojoval se Spalováním. Slepá cesta."

"Ale já bych přece už nespaloval," namítl mladík o něco klidnějším a smířlivějším hlasem, teď když cítil, že se nad jeho slovy ostatní alespoň zamýšlejí.

"Ale podporoval bys to! Svým konzumem bys podporoval výrobu!" vyštěkla zase ta žena a ukázala na něj obviňujícím prstem.

"To je nesmysl," opáčil tmavovlasý opovržlivě. "Žádná výroba už neprobíhá - tedy rozhodně žádná taková, která by posílala věci Starlinkem. Tohle je časová schránka z doby před Kolapsem. Dědictví Elona Bezose, samozřejmě, ale ten už je mrtvý. Konzumací tohohle už nic podporovat nebudu."

"Ale symbolicky-" namítala zas ta žena.

"Ne symbolicky!" přerušil ji zas o něco ostřeji mladík. "Nejde přece o symboly, ale o skutečnou výrobu! Aplikuješ pravidla z doby před Kolapsem na úplně jinou situaci! Na situaci, kdy vítězíme," zmírnil zase trochu tón.

V tu chvíli jsem usoudil, že už jsem toho slyšel dost. Musím zásilku vyzvednout okamžitě a zmizet s ní. Ať už se totiž ekofašisté dohodnou jakkoliv, nenechají ji na pokoji. Buď zničí její obsah, který bude jistě vzácností, nebo se ho zmocní. Ať tak nebo onak, pro mě, pro vás, pro lidi, jako jsme my, bude nadobro ztracený. A kdyby to byly zbraně a ekofašisté se rozhodli uvažovat trochu pragmaticky... raději nedomýšlet. Už tak je vesnic stále méně a méně kvůli suchu a obyčejným banditům. Teď ještě tohle.

Nocoval, jako vždycky, schoulený v hustém trnitém křoví, kterého je Divočina plná. Tohle navíc ještě rostlo na skalním výběžku, takže jsem se nacházel v krásně bránitelné pozici. Dostat se z ní pryč, když byli nedaleko ekofašisti, nebylo nic snadného, ale naštěstí už mám s podobnými záležitostmi trochu zkušeností. Podstatné je nezačít spěchat, i když je času málo, tak jako v téhle situaci. Spěch urychluje cestu tak akorát do hrobu. Zatímco ke mě tedy z druhé strany skály doléhaly rozčílené hlasy vzdouvajícího se náboženského sporu, já jsem se opatrně sunul, odhrnoval před sebou větvičky jak žiletkový drát, abych nezašustil víc než pouštní myš a přitom jsem stále vyhlížel, jestli nelezu přímo do rány nějakému ekofašistovi, hlídajícímu perimetr tábora okolo rady.

Měl jsem štěstí. Zdálo se, že všichni, kteří něco znamenají se účastní debaty, která se od chvíle, kdy jsem ji přestal sledovat, pravděpodobně rozhořela mnohem víc, než bych v první chvíli čekal. Teď už byl z původně vzrušené diskuze neustálý hlomoz, jekot a řev, v němž už skoro nešlo rozeznávat slova jako "globalizace" "Spalování" "Udržitelný Růst" nebo "haram."

Krčil jsem se v ostružiní a vyrazil obezřetně na sever. Problém byl, že jsem stále přesně nevěděl, kde zásilka přistála. Musela být blízko, když se ekofašisté utábořili a tady o ní rokovali, ale nemohl jsem dost dobře strávit celý den chozením cikcak po lese a jejím hledáním, když bylo možné kdekoliv narazit na jednoho z těch krvelačných divochů. Byla to nepříjemná situace a já vážně uvažoval, že se svého úmyslu vzdám a radši prostě prchnu do bezpečí. Pak jsem ale znovu pomyslel na to bohatství, které můžu pro lidstvo zachránit a řekl si, že ještě chvíli vydržím.

Na pozadí jekotu z kmenové rady jsem uslyšel další hlasy, nepříjemně blízko. Brzy se mi naskytl pohled na klubko malých dětí, které se zřejmě právě probudily a vykukovaly z ostružiní, pokrývajícího většinu země v lese. Stál nad nimi muž a spílal jim:

"Podívejte se, jak jste zválely ten keř! I ten největší mastňák z Města by poznal, že tu někdo spal! A co hůř - zanechaly jste stopu v přírodě! Tohle je přesně ukázka toho, proč my lidé do tohohle světa nepatříme! Za trest dostanete jenom poloviční příděl jídla. Aspoň poznáte, jak jsou na tom zvířata, kterým jsme zničili přirozené habitaty!"

To ve zkratce ukazuje na postoj ekofašistů k rozmnožování. Zřejmě si z doby Kolapsu zachovali hodně striktní přístup k antikoncepci. Plození dětí je záležitostí kolektivního rozhodování celé skupiny a používají ho jen k opatrnému korigování svých počtů. V tom, jak plodí děti lidi mimo Města vidí, tak jako ve všem, ozvěnu dřívějších hříchů a zárodek jejich opakování. Jejich vlastní děti jsou potom vlastně vychovávány odmalička v sebenenávisti a v ještě větší nenávisti k nekontrolovaně se množícím lidem z venkova a zdroje spotřebovávajícím lidem z Měst.

Ten chlap hodil mezi děti několik hrstí čehosi, co byla asi sušená kořenová zelenina. Děti se na tu mizernou snídani vrhly jako zvířata a rvaly se v ostružiní, zatímco ten zarostlý špinavec jim spílal, že ničí přírodu. Využil jsem kraválu, který u toho všichni dělali a plížil jsem se dál. Doufal jsem, že by se zásilka třeba mohla nacházet mimo okruh tábora, já bych z něj unikl a potom pátral rychleji a volněji.

Chvíli to vypadalo, že se můj úmysl zdaří. Minul jsem několik stráží, nedbale se povalujících na mechu a zdálo se mi, že jsem skutečně unikl z kruhu těch fanatiků. Když jsem si byl jistý, že mě od nich dělí dostatečná vzdálenost, přestal jsem se tak důsledně plížit a normálně se vztyčil. Teď byla rozhodující rychlost. Možná bych měl vylézt na strom. padák se určitě musel zachytit v korunách, třeba ho odsud uvidím, přemýšlel jsem.

Tu se lesem rozlehl ohlušující jekot.

"Idioti!"

"Spalovači!"

"Kapitalisti!"

"Utilitaristi!"

Do směsi nadávek se začal mísit třesk zbraní a první výkřiky raněných. Doktrinální debata se zjevně vyhrotila do krajnosti a dvě strany se pustily do sebe. To mi rozhodně nebylo líto, i když zvuky vraždění mě znervózňovaly. Také se dalo čekat, že ať vyhraje kterákoliv strana, až řež skončí, vyrazí co nejrychleji směrem k Zásilce.

A pak jsem spatřil dav ekofašistů pádit mým směrem.

Jak utíkali, vydávali skřeky jako hořící pytel koček. Každý z nich třímal v ruce zbraň - palice, nože, meče, viděl jsem i pár pušek a pistolí. A z okolního ostružiní vybíhali další a další a přidávali se k divokému úprku. Snad vteřinu nebo dvě jsem stál, ochromený hrůzou a zíral na ně. Pak jsem sebou mrsknul tím nejsilnějším mrksnutím v celém svém životě a začal jsem prchat. Za mnou se začala ozývat střelba a já kličkoval a krčil se. Ovšem výkřiky bolesti z pádící hordy Ekofašistů mi daly vědět, že zřejmě nejsem primárním cílem. Oba znepřátelené tábory se zřejmě vydaly rovnou k předmětu sporu, aby je nepřátelé nepředešli.

Utíkal jsem, seč mi síly stačily, do mírného kopce. Za kotníky mě chytaly ostružinové šlahouny a obličej mi drásaly holé hnědé větve mrtvých smrků. Už jsem se samozřejmě zcela vzdal myšlenky nalezení Zásilky. Tohle bylo o holém přežití. Děsuplný lomoz, který mi byl v patách, stále nabíral na síle a já věděl, že prohrávám. Měl jsem boty a oni byli bosi. Jedl jsem maso (občas) a když ne maso, aspoň něco jiného. Oni se živili mršinami, kořínky, bobulemi , nebo hladověli. Přesto se ke mně blížili, hnaní nějakou strašnou silou, kterou jsem já postrádal.

Konečně se svah začal zvolna vyrovnávat. Doběhl jsem na temeno jakéhosi povlovného kopce. Slunce prosvítalo mrtvými korunami a zlatilo loupající se kmeny i rašící, k záhubě odsouzené, mladé stromky. A v jeho jasném světle zářil bílou a oranžovou potrhaný padák, visící na větvích stromů přede mnou. Zpod jeho záhybů, splývajících až na hnědou prašnou zemi, vyčnívalo dlouhé stříbřité hliníkové pouzdro Zásilky. Srdce člověku až usedalo nad takovou krásou, artefaktem ze ztracených dob, kdy lidstvo kráčelo vpřed. Vpřed ke katastrofě, samozřejmě, ale přesto na tom bylo něco kouzelného.

Neměl jsem ale moc času tu nádheru obdivovat, protože jsem vzápětí dostal palicí po hlavě, škobrtl, a spadl mezi mladé smrčky. Převalil jsem se na záda a šmátral jsem po mačetě. Nade mnou stál obrovský špinavý vlasatec. V zářícím slunci mu jasně vystupovala žebra a v ruce svíral pořádný kyj, vylepšený nějakými drápy nebo tesáky. Protože ovšem ekofašisti neloví zvířata, jde se jen domýšlet, odkud ty ostny byly. Než se mi podařilo svojí zbraň vyprostit, zvedl palici nad hlavu, aby mě jednou ranou rozmáznul jako mouchu. Tu po něm ale skočila drobná žena s vysokým zrzavým kohoutem na polovyholené hlavě a nožem mu přesekla podkolenní šlachy. Zhroutil se a ona na něj skočila a zasadila mu několik ran do krku. Vzápětí přes ni zakopl couvající kluk, ohánějící se šavlí proti dvěma dalším. Svalili se všichni na jednu hromadu, zbraně se míhaly vzduchem a krev stříkala. To všechno za příšerného podsvětního jekotu. Ležel jsem na zemi, zpola zavalený tím mrtvým obrem, zrzkou a dvěma dalšími lidmi. Ani jsem se už nesnažil vyprostit. V tuhle chvíli bych si tím jenom říkal o ránu sekerou.

Někdo se vytasil s automatickou zbraní.

Přes všechen lomoz a jekot se rozlehl ohlušující rachot. Slyšel jsem kulky, jak se zarývají do dřeva, odrážejí od stromů a pleskají, když zasáhnou člověka. Pak ale střelci buď došly náboje nebo mu selhala zbraň a samopal se najednou stal jen nepraktickým kusem kovu tváří v tvář sekerám a palicím.

Vlastně nepochybuji, že to celé netrvalo nijak zvlášť dlouho, maximálně třeba pět minut, ale měl jsem dojem, že to musí být hodiny, když bitva konečně skončila. Pak jsem ještě dlouho ležel a bál se pohnout. Ticho bylo ohlušující, dusivé. Přežil někdo? Opatrně jsem se vysoukal zpod páchnoucí hromady těl a konečně vytasil mačetu. Skenoval jsem okolí. Slunce vší sílou pálilo do uschlého lesa a oslňovalo.

Zdálo se, že všichni Ekofašisté padli. Leželi všude okolo - odťaté údy a hlavy, vnitřnosti vysypané do rzivého jehličí, rozšklebené obličeje, tuhnoucí pěsti svírající kyje, sekery, pistole, pušky. Na stříbřité kapsli od Starlinku ležel ten mladík, kterého jsem viděl v ekofašistické radě. Z hrudníku mu trčela rukojeť nože. Holohlavá žena pak skončila na zemi před ním, v hrudi tři průstřely. Neměl jsem moc času tam stát a rozjímat nad tou příšernou scénou, Netušil jsem, kolik Ekofašistů celkem bylo. Další se mohli objevit každým okamžikem. Pustil jsem se tedy pilně do zámků na kapsli. Ruce se mi úplně třásly nejen přestátou hrůzou a strachem z jejího pokračování, ale také nedočkavostí a zvědavostí. Co jenom v kapsli bude? Efpatnáctka jistě ne, hliníkový válec měl asi jen metr na délku a půl metru na šířku, ale jinak to mohlo být ledasco - rakety, pušky, náboje, oblečení s potiskem Hvězdných válek, hoverboard, elektronika... Po chvíli se mi podařilo otevřít tři ze čtyř zámků a ten poslední rozmlátit ekofašistickou sekerou. Otevřel jsem víko a nalezl něco, co nemůžu nazvat jinak než - poklad.

Takže - takhle to bylo. Děkuj Bohu za to, že jsem odtamtud vyváznl živý, ale protože to tak dopadlo, řekl bych, že to stálo za to. Jen se sami podívejte, a uvažte. Jistě ve světle mého příběhu pochopíte, proč nemůžu jít pod čtyři stříbrné za plechovku. Ne, dva ani náhodou. Tři taky ne. Copak jste mě neposlouchali? Jen tak tak jsem ušel zabití a sežrání, abych vám tuhle delikatesu dovezl. Ano, samozřejmě, že to je originální Coca-Cola, žádná Re-kola. Můžete se sami přesvědčit podle těchhle údajů na plechovce. Je v ní kokain. Nejsilnější nápoj na světě, už se nevyrábí. Uhlíková stopa byla šílená. Čtyři stříbrné, jak jsem řekl, ani o bitcoin míň! Já si to nevymyslel, tohle je skutečná cena, stěžujte si Klimatické změně!

Josefa Růžičková: Za osvěžením do lesa

„Zítra skončí babí léto. Před námi je poslední slunný den tohoto příjemného podzimního týdne. Pozítří dorazí na naše území studená fronta se silným větrem a za ní se výrazně ochladí. Užijte si poslední zářijovou neděli pokud možno v přírodě,“ vybízela televizní rosnička.

„Jóóó, v přírodě ...Po tom věčném koukání do monitoru si už tělo žádá osvěžení...Hodilo by se někam vyrazit.,“zabrblal si pod vousy můj starší syn, Martin, a dál to neřešil, protože mu vskočila za krk jeho ratolest, čtyřletý Davídek, a v postýlce se rozbrečel roční Dominiček.

„Kam vyrazíme?“ otázala se, když už byl zase klid, věcně Linda, jeho manželka. „Nám všem by prospěl čerstvý vzduch. Zvlášť, když má být celý příští týden studený a větrný.“

„Kamkoli, kde můj životní prostor nebudou ohraničovat čtyři stěny,“ usmál se Martin.

A jestli bych šla taky.

„Ráda.“

A co bych navrhla.

„Co tak ke kostelíčku v lese nad rodnou vesnicí vašeho dědečka? A vezmeme košíky na houby. Ještě touto dobou tam přece bývají suchohřiby, bedle, holubinky, klouzky a třeba i václavky. No, v posledních letech, jak jsou teď ta sucha, jich bývá čím dál míň, ale ještě se nám nestalo, aby se v září nebo v první půlce října nedoneslo aspoň tolik, aby to nebylo aspoň na smaženici k večeři. Auto necháme jako obvykle u hájenky. A cesta lesem? Dá se to zvládnout i s kočárkem, zvlášť když se budeme střídat…Loni jsme -- asi taky kolem toho státního svátku – přece vyfotili Davídka v tom blatisku u zázračného pramene u kostelíčka. Vzpomínáte? Vypadá tam jak Jožin z bažin. Špicový snímečky!“

Téhle záplavě „dober“, jež přinese výlet do okolí města, se nedalo odolat, a tak ani žádná diskuse, jaká bývá v demokratické atmosféře naší rodiny obvyklá, neproběhla a návrh byl přijat...

V dobré náladě po skvělém obědě a v očekávání skvělého výletu do lesa spojeného s houbařením nakládáme kočárek do auta. Všímám si, že David má na nohách tenisky.

Vyzývám Lindu:„Vezmi mu gumáčky. U kostelíčka se loni přece tak pěkně vyřádil v tom blatisku v lese za pramenem a užíval si brodění v potůčku.

„A zas bude zapráskanej až za ušima! Hmmm…“ krčí nos Linda, ale pro gumáčky se vrací.

„Blatisko!“ vydechne v blažené představě Davídek a vycení drobné zoubky.

Martin připomene s tím související pojem: „čvachtanice“. Davídek tleská. Čvachtal se dlouho a my jsme si mohli v klidu na lavičce pochutnávat na štrůdlu, vyprávět vtipy a napít se pak křišťálově čisté vody z pramene bublajícího za našimi zády. V lese odpolední svačinka chutná o hodně víc než doma.

Cesta ke kostelíčku se Davídkovi tentokrát zdá nekonečná. Nám taky. Tlačit hluboký kočárek s malým Dominikem po hrbolaté, od těžké lesní techniky příšerně poničené, lesní cestě a kluka z něho nevyklopit není žádná legrace. Ty nejhlubší výmoly jsou zasypané hrubým štěrkem. Teď se tu těží ve velkém kůrovcem napadené stromy. Od loňska přibylo holých míst. Martin nepouští ke kočárku nikoho. Statečně ho tlačí sám a funí. Aspoň se pořádně nadýchá čerstvého vzduchu, když po něm tak toužil.

„Tak, kdy už bude ta čvachtanice?“ ptá se pořád dokola Davídek.

Jen co probleskne mezi stromy bílá fasáda kostelíčka, vyžaduje gumáčky. Linda mu je nazouvá, třebaže ke kostelíčku zbývá ještě asi dvě sta metrů.

„A safra!“slyšíme zklamaný hlas Martina, který to vzal s Davidem po pár metrech pěkné cesty poklusem.

Oba tam stojí nešťastně, se svěšenýma rukama.. Aby ne! Je to tam nějaké jiné.

Vyprahlé místo se suchou trávou. U pramene žádné bláto! Žádná voda nevytéká z prorezavělé děravé trubky zázračného pramene.

Vysvětlujeme Davídkovi, že „čvachtačka“ dnes nebude, protože to tu po několika zvlášť suchých měsících úplně vyprahlé. Zklamání vyjadřuje hlasitým pláčem. Probudil Dominička v kočárku. Brečí duo. A mně se chce brečet taky. Tohle místo jsem navštěvovala s rodiči už jako malá holka a pak s manželem a oběma syny, ale nikdy se nestalo, že by voda z pramene nevytékala. Všechno tu bylo tak svěží a voňavé!

Linda uklidňuje malého, Martin bere za ruku Davida a nechává ho procházet úzkým korýtkem vyschlého potůčku. To však není ono. David zas pobrekává. To bláto a ta voda v potůčku, to prý bylo přece jenom lepší. A „o moc“!

Malou svačinku tu dnes prostě nemůžeme zapít čerstvou vodou. A to jsme si z domova přinesli na ni plechový hrneček!

Vyrážíme k části lesa v minulosti zvlášť bohaté na houby, k „našemu místu“.

„A co když tam houby bude?“ klade Linda předvídavou otázku, když se suneme podél vyschlého koryta potoka.

„Houby tam nebude. Budou tam houby,“ tvrdí Martin na základě dlouholeté zkušenosti.. „Aspoň pár hrstí do polévky.“

Když se tak kolkolem rozhlížím, sílí ve mně dojem, že pravdu bude mít Linda. Zpětně si uvědomuji, že ani na předchozím úseku cesty jsem žádnou houbu nezahlédla. Utěšuji se tím, že jsem se soustředila spíš na překážky na cestě než na les kolem ní.

Noříme se do smrkového porostu, který nás ještě nikdy nezklamal. Linda zůstává s kočárkem u kraje.

Můžu si oči vykoukat...a nic. Ani houby neznámé, ani nejedlé, ani jedovaté. Nic! Borůvčí je proschlé, taktéž mech. Bude nám Linda věřit, že jsme tyhle košíky, které s sebou máme, nosili odtud vrchovaté, a to jsme sbírali jenom ty houby nejčerstvější? Fotky ji snad přesvědčí.

Pod botami nám šustí na troud přeschlé jehličí a praskají suché větvičky. Výkřik „Já něco mám!“ se neozývá.

„Ty houbičky jsou někde dál?“ ptá se Davídek.

Nejistě přisvědčujeme.

A Davídek nám sděluje, že ho bolí nohy a že už asi nedojde tam, kde rostou ty houbičky. Hodí se nám to jako záminka k návratu.

Linda se jen usměje a rozhodí ruce, když zvedáme nad hlavy prázdné košíky dnem vzhůru. Vybavuje si, že jí začátkem léta říkala její kamarádka z Brna, že viděla u jednoho stánkaře na Zelném trhu u hromádky směsi čerstvých hub z lesa lísteček s cenou tisíc korun za kilo. No, po dnešní zkušenosti se tomu nedivíme.

Po zpáteční cestě se mladí projevují jako optimisté: „ Musíme doufat, že bude líp. No, i tak to stálo za to. Aspoň jsme si pořádně protáhli těla a nadýchali se lesního vzduchu.“

„Fajn,“říkám, i když v hloubi duše cítím něco jiného.

Adéla Sobotková: Jak se máš, Země?

Jak byste reagovali, kdybych vám řekla, že mou rodnou vsí na jižní Moravě se 24. června 2021 prohnalo silné tornádo? Jak byste reagovali, kdybych vám řekla, že má rodina nemá kde spát? Možná byste odpověděli: „To je hrůza! Katastrofa!“ Ale cítili byste při tom něco? Vy vidíte katastrofu, která se Vás netýká, ale co vidím já?

Já vidím příběhy skutečných lidí, vidím jejich zničené domy a životy. Viděla jsem lidi, které znám od malička, jak stojí se slzami v očích v troskách svých domovů. Slyšela jsem pláč svého dědečka, který se díval smrti do očí. Cítila jsem beznaděj v srdci sousedky, jíž tornádo vzalo manžela.

Přesně si vybavuji tu chvíli – stojím sama v okně a pozoruji nebezpečný svět za ním. Mnoho věcí s sebou tornádo odneslo, ale jedno z toho, co nám přineslo, je práce. A tak teď vídám každý večer svého otce unaveného ze vší té nekonečné dřiny. Dříve jsem chodila ulicemi, teď chodím pustinou.

Kdybyste mi před rokem řekli, že nás něco takového postihne, nevěřila bych vám. Ale všechno z toho, co jste četli, se opravdu stalo. Lidé jsou smutní, unavení, v mnohých duších to zanechalo těžko hojící se šrámy. Já jsem jednou z nich, je mi z toho smutno. Ale největší úzkost mě přepadne, když si uvědomím, že to všechno je z části moje, naše vina, že z toho můžeme vinit také naše předky a sami sebe.

To, co tady bylo před námi, sice ovlivnit nemůžeme, ale můžeme ovlivnit, co tu po nás zůstane. Naše společnost se vyvíjí a souhlasím s tím, že by v tom měla pokračovat. Ale je opravdu nutné ničit přírodu ve jménu pokroku? Mám za to, že největším lidským pokrokem je slušné a zodpovědné chování k člověku, zvířatům i celé planetě.

Vědci přišli s teorií, že existuje tzv. „bod zlomu“. Když tento bod překročíme, nebude cesty zpět, pak už bude následovat jen ekologická katastrofa bez naděje na záchranu. Buď to vzdáme, připustíme si, že nemůžeme nic zvrátit a budeme nadále ničit planetu svým bezohledným jednáním, nebo se můžeme pokusit ji zachránit. Zachránit Zemi přeci znamená zachránit sebe.

Myslíte si, že nemůžete nic změnit? Pak se vám pokusím otevřít oči, nesmíte se ale bát pravdy a nesmíte být líní o věcech přemýšlet!

Zamyslete se třeba nad vznikem nových riflí, které jste si koupili ve velkém obchodním centru vytápěném plynem, jenž z Ruska urazil tisíce kilometrů. Co by se stalo, kdybyste jedli maso jen jednou týdně? Co byste mohli změnit, kdybyste kávu s sebou nepopíjeli z jednorázových, ale ze svých vlastních hrníčků? Co by se změnilo, kdybyste hodili sáček od svačiny do tříděného odpadu místo do směsného? Zamyslete se nad tím, co by se stalo, kdybyste večer zbytečně nesvítili v prázdné místnosti. Nebo kdybyste do práce či školy občas jeli na kole nebo hromadnou dopravou. Co kdybyste nakupovali v sekáči? Změnilo by se něco? Pořád si myslíte, že jednotlivec nic nezmůže?

Podívejme se pravdě do tváře - pokazili jsme to, tak si vyhrňme rukávy a začněme s tím něco dělat, protože když nezměníme své chování my, pak ho změní Země, a určitě ne k lepšímu.

Neexistuje žádná náhradní planeta B, tak buďme cílevědomí, buďme sami na sebe přísní! Země je náš starý, opravdu starý přítel. Neopouštějme staré přátele pro nové. V tomto případě - neopouštějme starou Zemi pro své vlastní pohodlí.

Milá Země, jak se máš? Slyšíš mě, nebo už nemáš ani uši? Jak se máš… zvláštní otázka, když vím, jak se Ti vede. Chci Ti slíbit, že to zkusíme znovu. Co můžeme udělat, aby ses cítila lépe? Otázka nezní, kdy máme začít, to už víme, hned. Otázkou je, jak rychlí musíme být, abychom zachránili Tebe i sebe. Nechci mít všechno, co chci, protože vím, že by Tě to mohlo rozplakat. Anebo jednou dokonce zabít…

Tomáš Choura: Křídlo zlámané

Jako dítě jednou s babičkou

hájkem procházím,

ptačí mládě v listí schoulené

tam pípá pod mlázím.

Křídlo zlámané,

vzlétnout ne a ne,

v pírkách barevných

záb´ ho sníh.

Babička prý křídlo obváže,

našla v knížkách jak,

ptáček dostal klícku útulnou,

pár oříšků a mák.

Křídlo zlámané,

vzlétnout ne a ne,

v pírkách barevných

záb´ ho sníh.

Stal se z něj náš kamarád, týdny zpíval nám,

křídlo sílí čím dál víc, už dál teď musí sám.

Z dlaně vzlétnul, párkrát zakroužil

kolem akátů,

rozloučil se s námi písničkou,

co každé jaro slýchám tu.

Křídlo zlámané,

vzlétnout ne a ne,

v pírkách barevných

záb´ ho sníh.

Tomáš Choura: Venušane, Venušane, Venušane…

Ještírci prej číhajźe všech stran

a tak na zem přilít´ Venušan,

aby tu zachránil všechen lid,

i když z toho nebude nic mít.

Čtu, že mám chtít srdce bez čipu,

no z toho se vážně osypu,

do nebe jdou jen procenta dvě,

když to píšou, tak to holt tak je.

Venušane, Venušane, Venušane,

máme to tu všechno nějak rozesrané,

Venušane, Venušane, Venušane,

konec světa, doufám, zejtra nenastane.

Ještírci prej číhajźe všech stran,

kdo nevěří, ten je odepsán,

ovládajńám mozky z povzdálí,

teda lidi, je to zoufalý.

Na pomoc nám, doufám, přikluše

nějakej ten sekáč z Venuše,

už se řítí, z dálky hlaholí:

Hlavně nečti tyhle bláboly!

Venušane, Venušane, Venušane,

máme to tu všechno nějak rozesrané,

Venušane, Venušane, Venušane,

konec světa, doufám, zejtra nenastane.

Regina Krchňáková: Nejvyšší hodnota Život

Ticho přede mnou

Ticho za mnou

Ticho ve mně

Kroky do samoty

Do lůna Země

Kde člověk schoulí se a čeká

Není to bezmoc, naopak

To naděje se v zamotaném klubku hledá

V kořenech je ukryta síla

Jen se musíme znovu naučit číst v letokruzích

Ztratíme všechno, odložíme zátěž

Nezůstane nic, jen to, co jsme nastřádali v dluzích

Nic nemusíme, protože nic nemůžeme

Zmatek se proměňuje v klid

A to je odevzdání

Děj se vůle tvá

Protože z té naší nezbylo nic k mání

Vnější svět zkameněl

Vnější svět oněměl

A cosi hluboko v nás se dalo do pohybu

Rychle dlaň na ústa

Rouška zapomnění

Co se snaží překřičet tu tíhu

Slyšíme tenký hlas naší duše

Která jediná může pomoci

Nepochopitelná rovnice s výsledkem nejvyšší hodnoty

Život o život prosí…

Milan Masák: Ekosex

Milan Masák

Eko-slečna, nebezpečná,

čeká na mě u dveří:

„Láska k Zemi, ta je věčná,

jednou každý uvěří.“

Nedbám smíchu kamaráda

slečně sluší tunika.

Přírodu má asi ráda,

takže žádná panika.

Čekám vášeň v lesním tichu,

kde jí předám květinu.

Tam se svlékne bez ostychu,

jehličí jí prominu!

Lesem kráčím, slečna vzdychá,

teď ji sevřu v náručí!

„Nazdar, lidi!“ Blbá pýcha!

„Nazdar.“ tiše zabručím.

„Vlevo, to jsou objímači,

vpravo hlinomazníci.

Objímači ti dnes stačí.“

Krásně vrtí zadnicí.

Kyprá žena divé tváře

uvítá mě do kruhu:

„Ze všech stromů stoupá záře,

vnímej jaro, soudruhu!“

Tupě civím do javoru,

Záře? To je záhada.

Objímám ho bez odporu,

než mě plácne přes záda.

„Javor touží líbat ženu!

Chytni břízu, nemravo!“

„Pardon.“ říkám tomu klenu,

bříza stojí napravo.

Kateřina Pilařová: Tak otevři oči a bojuj

Koukni se ven,

je tak krásně.

Venku je vše, jak má být.

Koukni se ven,

jak střídá se rázně

běh ročních období.

Koukni se ven,

na zelené jaro.

Užij si letní koupání.

Koukni se ven

a jak by se stalo.

Na podzim jablka dozrají.

Koukni se ven,

na lednové náledí.

Jak krajina v bílé peřince spí.

Koukni se ven

přes všechna trápení,

tam je vše tak, jak má být.

Koukni se ven,

kam zmizelo jaro?

Ze zimy skok rovnou do léta.

Koukni se ven,

teď vody je málo

a tolik hmyzu už nelétá.

Koukni se ven,

na hořící lesy a domy

i staleté přívaly povodní.

Koukni se ven,

v říjnu znovu kvetou stromy

a zvířata zimovat nemíní.

Koukni se ven,

na zimu bez sněhu,

bez bruslících dětí.

Koukni se ven,

ještě je ti do zpěvu?

Či cítíš to rostoucí napětí?

Koukni se ven,

na pole z betonu,

tam kde dřív zrálo obilí.

Koukni se ven,

teď vidíš bod zlomu,

nic není jen černý a bílý.

Koukni se ven

a řekni mi pravdu,

líbí se ti tenhle svět?

Koukni se ven

na tu lidskou hanbu

a pomoz svět vrátit kus zpět.

Tak vyraz ven,

a zkus něco změnit,

co ještě změnit dá se.

Tak vyraz ven,

teď nemůžeš lenit

a nezkoušej jen tak vzdát se.

Bojuj!

Abys koukl se ven

a viděl jsi zas

přírodu v rovnováze.

Bojuj!

Abys pohledem ven,

viděl přírodu v nás,

návrat harmonie na zem.

Michaela Šedinová: Pokrytec

Utíkáme

Do přírody

Osvěžit svou duši

Mezi stromy

Zdá se život

Jaksi jednodušší

Nasloucháme

Zpěvu ptáků

Je nám tam tak krásně

Zelenavé

Lesní světlo

Samo píše básně

Zdá se nám to

Samozřejmé

Že můžeme utéct

Na chviličku

Nadýchat se

Pak se vrátit do měst

Ujíždíme

Zpátky autem

Ve skvělé náladě

Vítají nás

Světla města

Ve vší své parádě

Doma mýdlem

Umyjeme

Zablácené boty

K večeři si

Dopřejeme

Pěkný kus flákoty

Objednaný

Z restaurace

Kousek od bydliště

Vytřídíme

Obal z plastu

Svědomí je čisté

Vždyť to není

O jedincích

Jasný argument

V televizi

Pustíme si

Enviro dokument

Ty továrny

Kdesi v Číně

Vypouštějí svinstva

Jde jim totiž

Jenom o zisk

Ne o osud lidstva

Po shlédnutí

Sesmolit tweet

Ze svého Xiaomi

Jak zlá je ta

Naše dnešní

Společnost konzumní

Uklidníme

Svoje nervy

Napustíme vanu

Tichá hudba

Meditace

Svět zas nemá vadu

Pak jdeme spát

S čistou hlavou

Se vzpomínkou na les

Na čistý les

Čistý výlet

Čistý den, žádný stres

Pak zbývá jen

Zavřít oči

Je to pro nás snadné

Trénujeme

Na to přece

Každou chvíli ve dne

Michaela Šedinová: Volám

Žiješ

V neustálém shonu

Žiješ

Napůl

Ve svém telefonu

Žiješ?

Michaela Šedinová: Pamatuješ

Jak krásné stromy tu stály

Pamatuješ

Tady jsme si hráli

Pamatuješ

Ty domečky pro skřítky

Pamatuješ

Rostly tu hříbky

Pamatuješ

Muselo to být tady někde

Poznávám to

I když sem teď praží slunce

Poznávám to

I bez hříbků a bez skřítků

Poznávám to tu

Se srdcem plným smutku

Michaela Šedinová: Možná, kterého se bojím

Dávno jsem nepoužila igelitový sáček

Nakupuju v „bezobalu“ do zavařovaček

Nepoužívám jednorázové nádobí

Nosím si i na párty vlastní nádoby

(„To je podivín“, honí se čtenáři hlavou)

Jezdím jenom veřejnou dopravou

Nejím maso, ne, babi, ani kuře

Ano, vím, že jedna holka málo zmůže

Že zásadní roli má stejně průmysl

Ne nějaký můj dobrý úmysl

Ale to nemám dělat vůbec nic?

Když čtu, čemu jde lidstvo vstříc

Možná tomu všemu špatně rozumím

Možná jsem propadla dezinformacím

A možná jsem prostě jenom pokrytec

Jenže než to zjistím, může být konec

Michaela Šedinová: Lesní štěstí

Na chvíli se o nic nestarám

Záleží na stromech

Na vodě

Na vzduchu

Není to napořád

Anebo je?

Čas se ohýbá a natahuje

Objímá celý svět

Věčnost

Filip Cúth: Jak to vypadá na Balkáně? aneb ekologické hrozby na dovolené očima Filipa

Výtvarné práce

Regina Krchňáková: Záchrana modré planety

Josefa Růžičková: U vyschlé kašny

Vendula Bicanová

Klára Bonaventurová

Anastazie Džuhanová

Jaroslav Gránský

Vojta Güllich

Lukáš Kohoutek

Eliška Korpová

Stela Kubíčková

Klára Kunešová

Rozálie Mindeková

Unurzaya Munkhbayar

Síta Pelejová

Šimon Piškule

Jan Síkora

Kateřina Soukupová

Lucie Stanko

Daniel Vierebl

Neratovice žijí 2021: Literární a výtvarná soutěž na téma Klimatické změny a my

Texty a výtvarné práce ze soutěže

Vydala Městská knihovna Neratovice, příspěvková organizace
nám. Republiky 1399, 277 11 Neratovice

Dílo (Městská knihovna Neratovice: Neratovice žijí 2021), vydané Městskou knihovnou Neratovice je vázáno autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka, tiráž a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna Neratovice, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze z 6. 5. 2022

ISBN 978-80-11-01401-8 (pdf)
ISBN 978-80-11-01402-5 (ePub)